Fru Dolly Levi.
"Första möten anordnas."
"I en elegant och förfinad miljö."
"Syfte: giftermål."
- Affärsresa eller nöjestripp? - Affärer är alltid ett nöje.
Och ni har mer affärer än en hund har loppor.
Som min avlidne man, Ephraim Levi, brukade säga:
"Måste man leva ur hand i mun, är det bäst att använda två händer."
- Vart ska ni, Dolly? - Yonkers.
För ett högst personligt ärende åt herr Vandergelder,
den välkände ogifta halv-miljonären.
Ska ni själv gifta er med honom?
Vad fick en sån idé att flyga in i huvudet på mig?
På dig.
Inget att skämmas över. Livet är fullt av hemligheter, jag bevarar dem.
Det är ett fritt land, hon har sagt ja och vi gifter oss.
- Det ska ni inte. - Det ska vi visst.
- Aldrig. - Imorgon. Idag.
Ermengarde är inte för dig. Du kan inte försörja henne. Du är konstnär.
Jag har ett gott leverne.
Ett leverne har man om man säljer nåt som alla behöver minst en gång om året.
Miljonär blir man genom att skapa nåt som alla behöver varje dag.
Ni konstnärer skapar saker som ingen behöver, någonsin.
Ermengarde och jag tänker gifta oss hur det än går att ordna.
Du är en opraktisk, två meter lång tokstolle.
- Ni förolämpar mig. - Allting hos dig är förolämpande.
Ermengarde är myndig och ingen lag...
Lagen är till för att förhindra brott. Men förståndigt folk förhindrar dumheter.
Och jag ska förhindra att du gifter dig med min niece.
Jag har redan vidtagit nödvändiga åtgärder. Fru Dolly Levi är på väg.
Er äktenskapsmäklerska?
Hon ska hämta Ermengarde och ta henne till New York,
och hålla henne där tills dårskapen är förbi.
Det ska vi bli två om.
Ni måste sitta still. Jag slinter praktiskt taget ofrivilligt med bladet.
90 % av världens befolkning är idioter,
och resten är i stor fara att smittas.
Nog. Jag är en upptagen man.
En skrapad haka är en bagatell.
Jag gjorde så gott jag kunde.
Jag vill gärna se så bra ut som möjligt idag.
Kan du göra något lite extra?
Nåt du brukar göra för de unga grabbarna. Snofsa till mig lite.
Ansiktsmassage. Lite parfymerat vatten.
Jag har gjort vad jag kan för 15 cent och det inbegriper allt som är anständigt.
Jag vill inte höra pratas om det, men jag behöver något extra i dag
för jag ska till New York och hälsa på en dam som heter fröken Irene Molloy.
Att ni hälsar på hos damer har inget med mig att göra.
Lugn i stormen, Joe.
- Farbror Horace! - Ja, vad är det?
- Vad har du gjort med Ambrose? - Vi hade ett privat samtal.
Jag förklarade för honom att han är en idiot.
- Åh, farbror! - Att tjuta är ett slöseri med vatten.
Jag har gjort dig en tjänst. Du tackar mig när du blir 50.
Men jag älskar honom.
Spara dina tårar till New York där ingen lägger märke till dem.
Om jag inte gifter mig med Ambrose, så dör jag av ett brustet hjärta.
Det är en okänd åkomma. Är du redo att ta emot fru Levi?
Gör dig ännu mer redo och stanna på ditt rum tills hon kommer.
Cornelius!
Barnaby!
- Ni stampade, herr Vandergelder? - Ja, jag stampade.
Är min nieces väskor vid järnvägsstationen?
Var du noga med adresslapparna?
Jag ska till New York i viktiga affärer,
sedan ska jag gå med i paraden.
- Jag tänker bo på Central Hotel. - Vi har aldrig lämnats ensamma förut.
Jag befordrar er bägge två. Cornelius, hur gammal är du?
28.
Är det allt? Vilken idiotisk ålder. Jag trodde du var 40.
Nej, jag är 28.
En man är inte värd en cent före 40. Tills dess får han betalt för sina misstag.
I vilket fall befordras du till förste expedit.
Jaha, vad är jag nu då?
En näsvis idiot. Uppför du dig, avanceras du från idiot till förste expedit,
med löneförhöjning.
Tack, herr Vandergelder.
Du, Barnaby, befordras från idiotlärling till inkompetent expedit.
Tack, herr Vandergelder.
Vad är det?
Får en förste expedit ledigt en kväll i veckan?
Så det är tacken man får, va? Du sköter affären som vanligt.
Fråga efter lediga kvällar så har du snart ledigt alla dar.
Ja, herr Vandergelder.
När jag kommer tillbaka vill jag höra att allt gått som smort.
Hör jag talas om några dårskaper, avskedar jag er båda.
När jag återvänder, blir saker och ting annorlunda här.
- Ni kommer att få en härskarinna. - Jag är för ung.
Inte din, idiot. Min. Jag planerar att gifta mig.
- Gifta er? - Ja. Några invändningar?
- Nej, men... - Gratulerar så mycket.
- Och till damen. - Det rör inte dig.
- Några frågor? - Nej, men...
- Men vad? - Jag menar...
- Säg. - Varför?
- Varför vad, för tusan. Säg det. - Varför ska ni gifta er?
Låt mig upplysa dig, unge man.
Jag har jobbat hårt och är rik, utan vänner och snål.
I Amerika är det praktiskt taget så långt man kan komma.
Det är dags att göra nåt som är lite dåraktigt.
Förresten behöver jag en hushållerska.
God morgon, herr Vandergelder.
Herr Hackl. Herr Tucker.
Mina herrar.
Morrn, fru Levi.
Så stilig ni är idag. Ni gör mig alldeles andlös.
Ermengarde gråter där uppe. Ta henne till New York, men snyt henne först.
Om bara Irene Molloy kunde se er nu.
Gå och häng nån annanstans. Och ni båda går tillbaka till affären.
Sätt på locket på avlusningsmedelsdunken.
Vad har hänt er på sistone? Ni verkar yngre för var dag.
Tänker man på vad man äter, behöver inte åldern vara ett hinder.
- Så sant som det är sagt. - Även om jag är på fel sida om de 40... 35.
35. Ni är en sån som klampar omkring när de är 100,
och äter fem gånger om dan, som min onkel Harry.
Får jag se er hand. Jag förstår mig på händer. Jag spår i dem.
- Jag arbetar med mina. - Åh, min skapare! Du milde tid!
Jag tror det knappt. En sån lång livslinje.
Den ränner upp på armen. De får lov att slå er i huvudet med en slägga.
De får kväva er med soffkudden. Ni ser oss alla i graven.
Ni är uppiffad idag, inte sant?
Och inte för att hålla hästen sällskap.
Man skulle kunna tro att ni är på väg nånstans.
Beundransvärt. Hur gör ni det?
Två och två är fyra.
Med ert förstånd blir ni rik en vacker dag.
Precis vad jag planerar.
Då föreslår jag att ni sköter era affärer och hämtar Ermengarde.
På tal om affärer,
Jag antar att ni har givit upp alla tankar på giftermål?
Jaså, det antar ni?
Anta då att ni lyssnar på det här.
Jag har praktiskt taget beslutat mig för att be Irene Molloy bli min fru.
- Har ni? - Det har jag.
Jag åker till New York för att tala med henne i eftermiddag.
Det är nära nog de bästa nyheterna jag nånsin hört.
Verkligen. Fantastiska nyheter. Är det inte underbart?
Jag försöker tänka efter, komma på nåt trevligare,
men inget kommer för mig, för det är helt fantastiskt.
Det är ert fel, vet ni.
Det var ni som satte mig i giftastankar med era introduktioner och intriger.
En morgon vaknade jag och huset var som ett tomt skal.
Och stökigt.
En man behöver någon som bär ut soporna.
Och du har valt Irene Molloy för det. Den rara flickan.
Jag tycker det är helt underbart, förändringen i ert hushåll.
Jag tyckte aldrig om tanken på att alla era pengar
låg och skräpade i högar på banken, overksamma och inaktiva.
Som min avlidne man brukade säga:
"Pengar borde löpa som regnvatten."
"Flöda ut till människorna, förbi sömmerskor och restauranger,
finansiera affärer, förse med underhållning."
Jag förstår att ni båda kommer att se er hårt förvärvade rikedom
flöda förbi så många liv som möjligt...
Sluta säga så.
Då finns inget mer att tillägga än att önska lycka till
och säga adjö.
När jag kommer hem till New York ber jag arvtagerskan att inte vänta.
- Vad sa ni? - Ingenting. Ett ord. "Arvtagerska."
Ett ögonblick. Det är ganska ovanligt, eller hur?
Jag har inte slitit ihjäl mig för att leta efter vanliga flickor åt er.
Men nu är ni förlovad med Irene Molloy...
Jag är inte förlovad.
Jag kan inte störa de fina damerna om ni inte menar allvar.
- Vem sa att jag inte menar allvar? - Ni spelar ett farligt spel.
Det kallas att "leka med en kvinnas tillgivenhet".
Ni kan bara undgå den anklagelsen
genom att gifta er med någon snart.
- Oroa er inte. - Nej då.
Vi träffas framför Irene Molloys butik vid halv tre.
- Nej, tack. Ni har gjort ert. - Jag vill inte missa det.
Jag måste se till att inget går fel.
Ta med Ermengarde till New York annars vill jag ha tillbaka avgiften.
- På tal om pengar... - Hur mycket?
Jag måste ha råkat glömma kvar mina pengar i väskan jag tog till tvätteriet.
50! Bry inte ert stiliga huvud om någonting.
Koncentrera er bara på den söta Irene Molloy.
Hade han haft nån smak alls skulle han ha målat luckorna gröna.
Skogsgröna luckor.
Snabbt! Vi smiter iväg.
- Smiter? - Skynda dig, innan tåget kommer!
- Tåget? - Till New York, för att gifta oss.
- Vi rymmer. - Rymmer? Vilket hemskt ord.
Vilken romantisk scen.
Fru Levi, förklara för Ambrose. Jag vill gifta mig, men inte rymma.
- Detta rör inte fru Levi. - Allt rör Dolly Levi.
- Jag vet varför ni är här. - För att hjälpa. Kärleken behöver alltid hjälp.
- Lyssna på mig. - Det hinner vi inte.
Kan vi klättra in? Det drar kallt i underbyxorna.
Så här rymmer man inte.
Om ni följer mina råd, kommer Horace Vandergelder att dansa på ert bröllop.
Och inte ensam, heller. Herr Kemper, dansar ni?
- Jag är konstnär. Jag målar. - Inga problem.
- "Lär konstnärer att dansa." - Så här gör vi.
Du följer med mig till New York.
Ni följer efter och bjuder på middag på Harmonia Gardens.
Där finns Rudolph Reisenweber. Han känner mig väl.
Vi anmäler er till polkatävlingen.
Priset är en guldpokal och pengar, som ni kommer att vinna.
- Pokalerna vi vann, min man och jag. - Ett ögonblick.
Jag förvånas att ni har bekanta på det etablissemanget.
Inte bekanta, Ermengarde. Vänner. Kära vänner från förr.
Min avlidne man, Ephraim Levi, trodde på livet, och på att leva
bland människor, alla sorters människor.
Och varje fredagskväll, även i knapra tider,
varje fredagskväll, som ett urverk,
gled vi nerför trapporna på Harmonia Gardens, Ephraim och jag.
Inte bekanta, Ermengarde. Vänner.
Föreslår ni verkligen att vi...
Vill ni visa Horace att ni menar allvar?
Ta er då till Harmonia Gardens och säg att fru Levi skickade er.
Säg till Rudolph att Dolly är tillbaka.
Ordna ett bord för två och en kyckling till klockan åtta.
Herr Vandergelder kommer att höra om er triumf och allt blir bra.
Men hur?
Hur?
Jag är 28 och har inte en ledig kväll i veckan.
När börjar livet?
Hur mycket pengar har du?
Som du kan få tag på.
- Tre dollar. Hur så? - Du och jag ska till New York.
Det går inte. Stänga affären?
Vi måste, för några ruttna burkar hönsfoder kommer att explodera.
Hur vet du det?
För jag tänker tända ljus under dem.
Det stinker så inga kunder kan komma in i affären på 24 timmar.
Det ger oss en ledig kväll. Vi ska till New York för att leva livet.
Vi ska äta gott, leva farligt, nästan bli arresterade.
Vi ska spendera alla våra pengar.
Och vi får inte komma tillbaka till Yonkers förrän vi kysst varsin flicka.
Det kan du inte. Du känner inga flickor.
Jag är 28. Jag måste börja nån gång.
Jag är bara 19½. För mig brådskar det inte.
Får jag föreslå nåt, mina herrar?
- Jag kunde inte låta bli att höra. - Nu får vi sparken.
- Det var bara prat. - Herr Hackl, herr Tucker,
inget gör mig gladare än tanken på två rakryggade unga män
i sällskap med två söta unga damer.
- Vilka damer? Var då? - I New York, herr Hackl,
dit, om mina öron hörde rätt, ni styr stegen.
Det finns en hattaffär som sköts av en charmant kvinna.
- "Irene Molloy"? - Och hennes attraktiva assistent, Minnie Fay.
Nu när ni noterat adressen, har jag bara en sak till att säga.
Klockan två på eftermiddagen är en idealisk tid för artig konversation.
Definitivt inte senare än halv tre.
Och avslöjar ni nånsin att detta var min idé,
pekar jag ut er båda som de hemska lögnhalsar ni är.
- En hattaffär. - Kvinnor som jobbar.
- Ett äventyr, Barnaby. - Jag är rädd.
- Ett liv, Barnaby. - Jag är rädd.
- Kommer du, Barnaby? - Ja!
Ljusen på Broadway! Högbanetåg! Den uppstoppade valen på Barnum!
Uppstoppad val! Wow!
Kvinnor som jobbar! Wow!
Allt klart häruppe. Tänker du tända allihop?
Se upp! Nedersta raden sväller. De exploderar.
- Vilken stank! - Sätt på dig jackan.
Vi ska till New York!
Ermengarde, få se på leendet. Ingen man vill ha en surpuppa.
Ambrose, snurra ett varv för mig.
Herr Hackl, Herr Tucker, glöm inte Irene and Minnie,
glöm bara att jag någonsin sa ett ord.
Ät upp, Minnie. Männen stirrar av fel anledning.
- En banan om dagen håller doktorn borta. - Ett äpple.
Halkar doktorer på äppelskal?
- Hur står det till? - Det vore oanständigt att må bättre.
- Vilket humör du är på idag. - Det stämmer.
Inte för att jag har med det att... Men är det för att...?
Att du aldrig avslutar lunchen gör inget, men du kan väl avsluta dina meningar.
Men ska du verkligen det?
Ska jag gifta mig med Horace Vandergelder?
Jag funderar allvarligt på det, om han frågar.
Jag lider hellre död och pina än frågar en sån personlig fråga,
men varför?
Han är rik. Han kan rädda mig från hattbranschen. Jag hatar hattar.
- Hatar hattar? - God eftermiddag, konstapel Gogarty.
Goddag på er, fröken Molloy.
Varför är alla attraktiva män i New York gifta?
Åh, så du säger! Att du hatar hattar.
Jag hatar också kvinnorna som köper dem.
- Det menar du inte. - Jo då.
Alla hattmakerskor anses vara stygga kvinnor.
Änkefruarna kommer bara in för att stirra och undra.
Åh, hur vågar de!
Om de visste jag var stygg, skulle de aldrig återkomma.
- Skönt att slippa dem. Vem behöver dem? - Vi, tyvärr.
Alltså, går jag ut och äter? Nej, det vore dåligt för affärerna.
Går jag på bal, teater eller opera?
Nej, det vore dåligt för affärerna.
De enda män jag träffar är myglarna som kommer till butiken.
Jag är trött på att de tror jag är en stygg kvinna
utan att det är det minsta sant.
Varför har alla äventyr utom jag?
Jag saknar framåtanda och djärvhet.
Antingen gifter jag mig eller så bränner jag ner butiken,
rusar iväg som en brandbil och letar efter spänning.
Såna saker du säger idag. De är hemska.
Visst är de? Och jag njuter av vartenda ord.
Vad är detta? Ännu en retur från fröken Mortimer?
Hon vill ha körsbär och fjädrar. För att få beundrare, antar jag.
Då vore en tjock slöja bättre.
Jag sa henne att band nerför ryggen skulle fånga uppmärksamhet.
Men hon vägrade att lyssna.
Gör en ny hatt till fröken Mortimer. Jag tänker själv ha på mig den här.
- Det kan du inte. - Varför inte?
Den är provokativ. Det är därför.
Kanske "provokativ" är just vad jag vill vara idag.
Du älskar inte Horace Vandergelder, eller hur?
- Naturligtvis inte. - Men hur kan du då...?
Titta. Två män står och stirrar på affären.
Är de inte läckra?
- Tror du att...? - Jag tror de är på väg hit.
- Vad gör vi? - Flirtar med dem, förstås.
- Du får den korta. - Du är hemsk.
Vi ömsom uppmuntrar och avslår. Övning för giftaslivet.
- Vi snyggar till oss lite. - Säger du "vamp", så skriker jag.
Jag gillar den långe.
- Ett äventyr, Barnaby. - Vi kan fortfarande ta tåget tillbaka.
- Jag känner mig yr. - Eller se en uppstoppad val på museet.
Kvinnor, Barnaby.
Uppstoppade kvinnor.
Det är tomt. Då går vi.
Jag skulle aldrig förlåta mig själv.
Är detta verkligen ett äventyr?
Du behöver inte fråga. Du vet när det händer.
- Hur mycket pengar har vi nu? - 40 cent till tåget,
30 cent till middag och 20 cent till valen.
Vi låtsas att vi är rika. Då behöver vi inte lägga ut några pengar.
Vi säger att fru Levi skickade oss.
Nej, det får vi aldrig avslöja.
Vi är två galanter som letar efter damhattar.
Till vilka damer?
"God eftermiddag, frun. Underbart väder idag."
"Hur står det till, frun? Hur går hattarna?"
"Ett nöje att träffa er. Vilket förtjusande ställe ni har."
God eftermiddag, mina herrar.
- Cornelius Hackl här. - Barnaby Tucker här.
Irene Molloy här.
Trevligt att träffas. Kan jag hjälpa er med något?
Vi är två tanter som letar efter hattar till Molloy...
Vi är hattar, och vill gärna köpa ett par damer till Molloy med för...
Vi behöver en hatt. Till en dam, naturligtvis.
Och alla sa vi måste gå till fröken Molloys för hon är så söt.
Jag menar... hennes hattar är söta.
Och vilken sorts hatt önskar sig fru Hackl?
Åh, nej, det finns ingen fru Hackl.
Finns det visst. Din mamma.
Hon menade inte det.
- Eller hur? - Er dambekant,
kan hon inte komma in och välja sin hatt själv?
Omöjligt. Det finns ingen dambekant.
Men jag trodde ni sa att ni kom hit för att välja en...
Hon är Barnabys.
Men bor i Yonkers. Hon bad oss välja nåt billigt.
- Under en dollar. - Var inte dum.
Pengar är inget hinder. Inget alls.
Det här är min assistent, fröken Minnie Fay.
God eftermiddag, fröken.
Ursäkta mig, herr Tucker, sa ni Yonkers?
Jodå, vi är från Yonkers.
Är ni, minsann?
Ja. Ursäkta om jag är framfusig, men ni borde se Yonkers.
Kanske ni och er herrbekant i New York skulle vilja komma på besök.
Det sägs att det är den vackraste staden i världen.
- Sägs det. - Jag har hört det.
Men jag har ingen herrbekant i New York.
Hon har ingen herrbekant.
Så synd. Om ni råkar ha en ledig söndag...
Ni är katolik, eller hur? Oroa er inte. Jag konverterar gärna.
Om ni är ledig inom den närmsta framtiden, så
skulle vi vilja visa er Yonkers från topp till tå.
Det är mycket historiskt.
Jag kanske åker dit snarare än ni tror.
Jag har en vän i Yonkers. Ni kanske känner honom.
Det är alltid en så dum fråga, eller hur?
Varför skulle ni känna honom? En herr Vandergelder.
- Horace Vandergelder? - Som i Vandergelders hö och foder?
- Ja. Känner ni honom? - Åh, nej! Nej!
Han ska möta mig här i eftermiddag.
- Här? - I eftermiddag?
Cornelius, titta.
Se upp!
- Ursäkta oss. - Vad gör ni?
- Vi förklarar sen. Snälla, hjälp oss. - Kom ut därifrån.
Vi är fullkomligt oskyldiga.
Jag insisterar på att ni kommer ut...
Herr Vandergelder, så trevligt att se er.
- Dolly Levi, vilken överraskning. - Irene, kära vän, så vacker ni är.
- Det måste vara kärlek. - Godmiddag, fröken Molloy.
Vilket nöje att ha er i New York.
Ja, Yonkers är nästan helt övergivet.
Vi tänkte komma på ett litet besök.
- Om vi inte stör? - Varför tror ni det?
Herr Vandergelder tyckte han såg två kunder härinne. Två män?
Män? I en hattaffär för damer?
Vi går in i ateljén. Jag vill gärna att ni ser den.
- Jag har sett den. - Men jag behöver ert goda råd.
Hela stan borde höra detta och berikas.
Goda råd kostar inget. Men inslagna gåvor är värt en del.
- Det var vackert uttryckt. - Tack, herr Vandergelder.
Chokladöverdragna jordnötter. Utan skal. Den dyra sorten.
Vi öppnar asken i ateljén.
Jag har kommit hit idag för att diskutera viktiga affärer,
Så snart fru Levi säger adjö.
Bry er inte om mig. Jag bara tittar runt.
Affärer? Hö-och foderaffärer?
- Inte precis. - En ny hattaffär i Yonkers?
Jag hör det är en vacker stad och historisk, enligt...
Vem har berättat för er om Yonkers, om jag får fråga?
Ingen. En vän.
Vilken vän?
Ni förstår, han...
Han?
Ja... han...
- Hans namn? - Hursa?
Hans namn.
Jag tror det var... är... herr Cornelius Hackl från Yonkers.
- Cornelius Hackl? - Ja. Känner ni honom?
- Han är min förste expedit. - Är han?
Han har jobbat för mig i tio år. Hur har ni stött på honom?
Bara av ett rent tillfälle.
Cornelius Hackl har ingen rätt att träffa nån av tillfälle.
Verkligen, det här är olikt er.
Det är lika bra att erkänna sanningen.
Er förste expedit är bättre känd än ni tror.
Han är jämt i New York. Han är mycket omtyckt. Alla känner Cornelius Hackl.
Han jobbar hela dagen och går till sängs i kliförrådet vid nio.
- Tror ni ja, men det är inte sant. - Ni har fel.
Ni har näsan så djupt i räkenskapsböckerna att ni inte vet vad som sker.
Om dagen är Cornelius Hackl er trogne expedit,
men om natten leder han ett dubbelliv.
Han är ju här... på operan.
I de bästa restaurangerna, i alla fashionabla hem.
Han är på Harmonia Gardens tre gånger i veckan.
Han är den kvickaste, styggaste, mest tilldragande mannen i New York.
Han är den berömde Cornelius Hackl.
Det är inte samma karl. Åkte han till New York skulle jag avskeda honom.
Vem drog Jenny Linds vagn genom gatorna?
Vem klädde ut sig till kypare och släppte ett ostron ner mellan...
- Jag kan inte säga det. - Säg det.
- Nej, men det var Cornelius Hackl. - Var skulle han få pengarna ifrån?
- Han är rik. - Jag har hans pengar i mitt kassaskåp.
Han äger 145,36 dollar.
Han är en Hackl. De byggde Raritan Canal.
- Varför jobbar han då för mig? - Jo...
Jag hör inte på. Jag har huvudvärk. Det är inte samma karl.
Han sover i kliförrådet. Jag befordrade honom till förste expedit.
Ni borde göra honom till partner. Irene, jag kan se att du är ganska tagen.
- Jag har bara träffat honom en gång. - Tänk bara inte på giftermål.
- Snälla du, vad säger du? - Han krossar hjärtan som nötter.
- Vem? - Cornelius Hackl.
Hur länge har han uppvaktat er?
Tänk om jag säger att det inte är sant?
- Ursäkta mig. - Inte nu, Minnie.
Sluta sjunga.
- En man. - Vi är inte roade.
Och avbryt oss inte. Gå genast tillbaka till ateljén.
- Den stackarn är överansträngd. - Finns det en karl där inne, ska han ut.
- Vem ni än är, kom ut därifrån. - Inser ni vad ni säger?
- Självklart. - Vänta lite.
Innan ni gör eller säger något som ni kan komma att ångra,
tillåt mig.
Tillbaka.
Ser ni? Inte ett ord till om att den rara flickan skulle gömma nån.
Vi glömmer bort att ni nånsin sa det.
Det finns ingen där.
Prosit.
Jo, det finns en man där inne.
- Jag förstår. - Det finns även en förklaring.
Just nu tror jag bara jag vill tacka er för ert besök och säga god eftermiddag.
- En till? - En till.
Du milde, hela rummet krälar av män. Irene, söta vän, grattis.
Fröken Molloy, jag ska inte besvära er igen. Och jag hoppas ni gör detsamma.
Horace, vart ska du?
Gå med i paraden på 14:e gatan. Med människor jag kan lita på.
Sjuhundra män.
Nu.
- Har ni träffat fröken Minnie Fay? - Ut, annars ropar jag på konstapel Gogarty.
Man kan inte ha skoj i ett häkte.
En i taget.
Bara för att ni är rik tro inte att ni kan slingra er ur detta.
- Vi gör vad som helst. - Här är Cornelius Hackl.
- Vi har träffats. - Häkte kommer inte på fråga.
- Förklara. - Jag är Cornelius Hackl.
- Det verkar som... - Enda sättet att gottgöra...
Ropa på hjälp. De kan spärras in i åratal för en sån här förseelse.
Men ät middag först, för att vara tillmötesgående.
Middag först, livstids fängelse sen.
Kvällen blir underbar. Vad kan inte hända innan de skickas iväg till häktet?
- Herr Hackl? - Jovisst.
- Det ville vi hela tiden. - Vi har varit respektabla i åratal.
När vi ändå har skämt ut oss, kan vi lika gärna utnyttja det.
Det är det enda raka.
- Det finns ett konditori på stationen. - Konditori? Visst inte.
Vi vill äta middag på en flott restaurang.
Jag vet precis rätta stället. Harmonia Gardens på 14:e gatan.
Er favoritrestaurang.
Den bästa maten och en ljuvlig orkester. Med polkatävling ikväll.
- Dans! - Rudolph ger er sitt bästa bord.
- Vi kan inte gå dit. - Det låter underbart.
Vi stänger butiken och tar ledigt hela eftermiddagen.
Vi kan inte...
Missförstå mig inte, det är inte pengarna. Det är...
- Vad, herr Hackl? - Jag kan inte dansa.
Och de tävlar på Harmonia... stället.
Och jag kan inte. Det skulle ta veckor, månader, år att lära.
"Lär 28 års förste expediter da..."
Lägg ena armen här och andra armen där.
Jag har ingen rytmkänsla.
Avsaknad av rytm är ett grundkrav för att lära sig med Levi-metoden.
Ge mig fem minuter. Ni kommer att dansa på gatorna.
Vi börjar med sjunde lektionen: Valsens spark och vänd.
Det är absolut fantastiskt, herr Hackl.
Tänk den lyckliga kvinna som finner himmelriket i era armar!
Ska vi börja om med första lektionen?
Lägg er hand på hennes midja...
och stå,
med hennes högra i er vänstra hand.
Och...
Och... en, två, tre.
Nej. Det här.
Titta! Jag dansar!
- Dansade. - Visst gjorde ni, herr Hackl.
Titta! Jag dansar!
Kom hit.
Jag skulle snarare säga atletisk.
Utmärkt.
Se, allihopa! Jag, Cornelius Hackl, sprätt, jag dansar!
Er tur, herr Tucker.
Inte än, herr Tucker.
- Titta! Han dansar! - Han har döljt något för oss.
Vad ni än gör, herr Tucker, sluta inte andas.
Cornelius tänker visa oss paraden. Alla kommer att gå med i den.
- Kom med. - Dolly, världen är fullkomligt underbar.
Skynda er, innan paraden går förbi.
Ja, jag kommer.
Innan paraden går förbi.
Ephraim, släpp mig fri.
Jag har väntat länge nog.
Varje kväll har jag varit dig trogen, släppt ut katten och blandat en toddy,
och innan jag somnat har jag tackat Gud för min självständighet.
Att ingen annans liv har rörts ihop med mitt.
Men nu, Ephraim,
har jag börjat inse att...
det var ett länge sen jag grät.
Och inte en enda stund har jag varit...
oerhört lycklig.
Horace Vandergelder säger att världen är full av dårar.
Och på ett sätt har han rätt, eller hur? Tänk bara, han själv, Cornelius, Irene, jag...
Men nån gång måste man bestämma sig om man vill vara en dåre bland andra,
eller en ensam dåre.
Och jag har fattat mitt beslut, Ephraim,
men det skulle kännas mycket bättre om du bara kunde ge mig ett tecken,
ett litet tecken på ditt gillande.
Jag vill tillbaka, Ephraim.
Jag vill ta del av livet igen.
Och, Ephraim, jag vill ha din välsignelse.
Gussie Granger?
Vad gör du här?
Tjänar en hederlig slant, vilket är mer än jag gjort på två år inom teatern.
Stackars dig. Men köttpackarnas vagn?
Om det gav bättre betalt skulle jag ställa upp som gris.
Jag kom hit för att vara ensam.
Jag är skyldig er en ursäkt och kunde inte skjuta upp det en minut till.
Jag vill hellre ha pengarna jag gav er för den där hattslukerskan.
Ja, Irene var en besvikelse, den rara flickan.
Jag fick tillbaka vartenda cent för jordnötterna.
Jag ger aldrig tillbaka pengar.
Men, eftersom jag är en kvinna som tror på valuta för pengarna
- har jag arrangerat en kompensation. - En sak är klar.
Ni är inte längre min äktenskapsmäklerska. Jag behöver inte en.
Från och med nu är ni en kvinna som alla andra.
- Är jag? - Och jag är en man som alla andra,
och som alla andra, gör jag allt jag kan för att undvika det ni sysslar med.
Ja, jag förstår hur ni känner det, och jag går i paraden vid er sida,
för att försäkra er om att mina tjänster inte längre behövs efter middagen ikväll.
- Middagen? - På Harmonia Gardens.
Allt är ordnat. Enskilt rum. Hon kommer att vänta.
Vem? Vem kommer att vänta?
Den mycket rika, mycket vackra damen jag nämnde i Yonkers i morse.
Den rika arvtagerskan?
Jag är inte intresserad. Vad heter hon?
Ernestina.
Jag är inte intresserad. Efternamnet?
Simpelt... Ernestina Simple.
Lagar hon mat?
Ärligt talat förstod jag aldrig varför en flicka med betjänter
lagar all mat själv, på en guldspis.
- Jag är inte intresserad av idioter. - Inte jag heller. Adjö.
Glöm inte. 19.30, Harmonia Gardens. Hyr en frack. Hon är petig.
Ni är en förbaskat enerverande kvinna.
Det är det snällaste ni nånsin sagt till mig.
PAUS
Är du säker på att de bara byter om?
- Oroa dig inte, de kommer. - Jag klär på mig på mindre än tre minuter.
- Kvinnor har mer på sig. - Har de?
Under.
Vi kanske borde gå innan det är för sent.
- Aldrig. - Vi har sett allt.
Paraden, frihetsgudinnan, den uppstoppade valen på museet.
- Jag dör en lycklig man. - Det kommer att bli värt väntan.
Det värsta som kan hända är fängelse.
Men livet ut kommer vi att minnas
natten vi tog Irene Molloy och Minnie Fay på middag på Harmonia Gardens,
- på mindre än en dollar. - Du drömmer.
Och det finns något mer som håller oss kvar.
Ytterligare något vi lovade att göra innan vi förvandlas till ett par Vandergeldare.
Du tänker väl inte kyssa fröken Molloy?
- Kanske. - Hon kommer att skrika.
Du vet inget om kvinnor.
- Bara att de kostar för mycket. - Du ska veta att alla utom vi...
går genom livet och kysser varandra jämt.
Gör de?
Ja.
Jag har ofta undrat över det.
- Le, Barnaby. - Jag ler.
- Se rik och munter och charmig ut. - Jag ser munter och charmig ut.
Hej.
Här är vi.
Trevligt att ses, fröken Molloy.
Inget niande. Efter allt vi gått igenom i eftermiddag är det Irene och Minnie.
- Räknas det där? - Det tror jag inte.
Räknas?
Ja, vi räknar saker medan vi väntar.
Jag har hört att rika människor jämt räknar sina pengar.
Jag är hungrig. Kan vi inte gå in här och äta en förrätt?
- Nej, nej. - Det är fashionabelt.
- Det förstör aptiten. - Vi kan ta en aperitif.
Kommer inte på fråga. Barnaby och jag ogillar sånt.
- De gillar det. - Men de vet helt enkelt inte att...
en aperitif inte anses elegant längre.
- Inte? - Inte på flera år.
Då går vi direkt till Harmonia Gardens. Stanna en droska.
- En droska? - Jag har alltid velat åka i en droska.
- Där är en. - Nej, det går inte.
Inte för pengarnas skull, eller så.
Det är bara det att verkligt elegant folk aldrig åker droska.
- Droskor är ute. - Alla åker spårvagn.
Då åker vi väl spårvagn.
Tänk att jag har varit elegant hela livet.
Vill man sedan vara verkligt elegant...
Det vill vi.
Går man.
God kväll.
Sträck på ryggen.
Så trevligt att se er.
Inget ansiktsuttryck. Låt maten le.
Och hur mår ni ikväll?
Charmant, charmant.
Ni där!
Kom upp hit med detsamma.
Ja, ni.
Hur vågar ni låta mig vänta så länge?
Så snart herr Vandergelder kommer kan ni sätta er, fröken Simple.
- Se här, garçon. - Mitt namn är Rudolph Reisenweber.
Varför kan jag inte vänta vid bordet?
Snälla ni. Harmonia Gardens tycker det är olämpligt, en ensam dam.
- Kan jag ta er cape? - Rör mig inte.
Var då?
- Om ni ursäktar. - Naturligtvis inte.
Ja? Hur kan jag stå till tjänst?
Hur är det, Adolf? Hur mår min gamle vän?
- Jag är Rudolph. - Åh, javisst.
Vi skulle vilja ha nåt att äta.
I vilket namn har ni bokat?
- Bokat? - Jag är rädd att vi är fullbokade.
- Kom så går vi. - Vet ni vem han är?
Detta är självaste Cornelius Hackl.
- Berätta om familjen Rockefeller. - Familjen Rockefeller? Jaha.
Jag vet ett ställe runt hörnet.
Jag tror jag har något. Jag tror det. Följ mig, är ni snälla.
Rum nummer två.
Det sista vi har. Mycket enskilt.
Mycket exklusivt.
- Mycket fashionabelt. - Säg inte ett ord till.
Och mycket dyrt.
Det var ordet.
- Vad vackert. - Vad elegant.
Vad kostar det?
Jag tyckte du sa att alla känner dig.
Oroa dig inte. Det gör de efter ikväll.
Är hon? Jag kan knappt tro det.
Klockan åtta, ett bord för två, och en kyckling.
Fru Dolly Levi här igen efter en så lång frånvaro.
- Så otroligt roligt. - Det var vad hon sa jag skulle säga.
Vem sa det?
De ser ärliga ut.
Eftersom du är som en skrämd kanin, kanske jag borde beställa en sallad.
Hur kan du vara så modig. Det är orättvist.
Försök att komma ihåg fru Levis råd.
Jag vill bara gifta mig, inte uppträda inför publik.
- Ingen känner oss här. - Ambrose, är du säker?
Sötnos, har jag nånsin haft fel?
Herrn?
- Namnet är Vandergelder. - Ja, herr Vandergelder.
En fröken Ernestina Simple väntar.
Där borta.
Nej, ni förstod mig inte...
Jo, absolut. Herrn har anlänt, fröken Simple.
Jag ser det.
- God kväll, fröken Simple. - Det hoppas jag, herr Vandergelder.
- Jaha, min gode man. - Fritz, privatrum nummer ett.
- Följ mig, är ni snälla. - Eskortera mig.
Är ni inte förkyld, var god ta av hatten.
Jag har ett viktigt meddelande.
Efter en frånvaro på flera år, kommer till Harmonia Gardens i kväll...
damen med det bredaste leendet, det varmaste hjärtat,
och den största aptiten i New York.
Dolly.
Därför beordrar jag, som hovmästare
och ert högste befäl,
att vår blixtsnabba service måste bli dubbelt så blixtrande.
Annars!
Kypare, skriv ner falsk sköldpadssoppa, grillad fasan under glas.
- Fasan? - Jag tar detsamma, och champagne.
- Champagne? - Vad vill ni ha, herrn?
Straffet kortat om jag uppför mig?
Vad menar ni, "det är inte ostrontid"?
Alla kan äta ostron i tid. Jag vill ha dem i otid.
De har inga, fröken Simple.
Säg till dem att gå ut och gräva.
- Hej igen. - Här är vi.
- Vi trodde något hade hänt. - Oroa er inte. Det gör det.
Jag är så lycklig över allting,
lycklig över hela dagen,
att jag tänker bli en ärlig man och berätta sanningen.
Jag hade glömt vilka underliga saker händer män när de dricker.
Om jag lovar att berätta sanningen, får jag lägga armen om din midja?
Du milde tid! Det får du även om du ljuger.
Jag har aldrig rört en kvinna förut.
Du rör inte mig. Det där är korsetten.
- Du är en underbar människa. - Tack.
Och därför måste jag berätta sanningen.
Om du mår bättre av det.
Allt det där tjusiga som fru Levi sa om mig.
Åh, ja.
Det är inte sant.
Verkligen?
Jag är inte rik.
Inte rik?
Jag är inte nåt av det fru Levi sa.
Inte Barnaby heller. Vi är inga sprättar. Vi känner inga.
Vi är aldrig i New York. Vi gör aldrig nånting...
utom att slita alla dagar och städa alla kvällar.
Och vi ville så gärna ha en dag av äventyr
att vi smet från Yonkers och hittade på en massa lögner.
Bara titta på oss.
Två sjaskiga charlataner.
Det har jag förstått hela tiden.
Har du?
Varför gömde ni er annars i garderoben och under bordet?
Och tvingade oss att gå genom hela New York?
Ni är de snällaste damerna nån någonsin åkt i finkan för.
Finkan?
Vi har inte råd att betala för det här.
Naturligtvis inte. Minnie, visa de båda sprättarna vad jag har i väskan.
Vilken glädje det ger mig att alla löjliga hattar...
kan betala för en sån trevlig kväll.
Jag kan inte låta bli.
Nej. Min vita väska, inte den.
- Min vita väska. - När vi bytte om till middag.
Bara galenskapspengarna... ett nickel till droskan.
Vill ni betala notan nu, herrn?
Ta bort den, min gode man. Hämta en till flaska champagne.
- Vad gör ni? - Klockan är åtta. Det är dags att gå.
Ni har inte ätit er middag, fröken Simple.
Om jag åt så här varje kväll, skulle jag bli bankrutt inom ett år.
Be kyparen lägga maten i en påse och ta hem den till hästarna och grisarna.
Jag har inga grisar, fröken Simple, jag har höns,
och jag fick inte dem genom att vara extravagant.
Den här diskussionen är meningslös
och att stanna kvar här likaså.
Det är klart och tydligt att ni är, ursäkta min uppriktighet,
fullkomligt olämplig.
Trots allt lovar jag att inte säga ett ord om denna olycksaliga kväll.
Och jag föreslår att ni gör detsamma när hon kommer hit.
Vänta lite. Sa ni "kommer hit"?
Hon skulle komma klockan åtta. Säg att jag blev illamående.
Det är faktiskt sant.
God kväll.
Åker man till en storstad får man skylla sig själv.
- Han är din, raring. - Bra. Herr Cassidy?
- Ja, fru Levi? - Kusten är klar. Ni kan släppa ut mig.
- Herr Reisenweber, kom. Snabbt! - Du får inte hojta sådär.
- Det är hon. Hon är utanför. - Menar du...?
- Vad står på? - Är du säker?
Jag kan den rösten. Jag hörde henne. I en vacker droska med två hästar.
- Det är hon. Hon är här. - Vem är här?
En dam. Ni känner henne inte. Fru Levi.
- Är det sant? - Ja, det är Dolly. Förvarna bandet.
- Såg du henne? - I en vit droska dragen av fyra hästar.
Som på den gamla goda tiden.
Reisenweber. Rudolph!
Rudy!
Hon är här.
Ser man på.
En gång till!
- Känner vi varandra? - Alltför väl.
Åh, det är ni.
Ja.
Tycker ni...?
Tycker du att du har figur för den utstyrseln?
Det får andra avgöra.
Jag köpte den av en vän, för jag inte är en rik dam...
som spenderar all sin tid med att dilla med sömmerskor.
Vilket påminner mig. Var är fröken Simple?
Jo, hon skulle...
Hon blev bortkallad till en sjuk vän. Var tvungen att gå.
Det låter som Ernestina. Hon tänker alltid på andra.
Vi får klara oss utan henne. Rudolph?
Kära fru Levi. Jag har bokat vårt bästa bord.
- Jag har saknat dig. - Den här vägen.
- Följ med. - Jag har ätit.
Stå inte bara där, du blir överkörd. Hej. God kväll.
Hur mår ni? Tänk att ni är här.
- Du känner för många. - De är helt främmande.
- Varför hälsar du då? - Det känns bra att ha många vänner.
- Hälsa från mig också. - Det har jag.
- Underbart. Perfekt. - Vad gör vi här nere?
Det är nån i danstävlingen som jag vill att du ska se.
- Jag tycker inte om dans. - Detta är herr Vandergelder från Yonkers.
Han är Yonkers mest inflytelserika invånare.
Och han vill ha er finaste maträtt ögonblickligen.
- Det sa jag inte. - Jag tänker på figuren. Äter inte.
- Vad är färdigt nu? - Ni beställde kyckling...
Jag klarar inte av en kyckling. Inte efter den dag jag haft.
- Bra. Avbeställ kycklingen. - Och ta hit en kalkon.
Berätta om dig och Ernestina.
Det var kort, men var det gott?
Tror du att ni båda...? Gick det bra?
Du ställer alltid högst personliga frågor.
Ska du nu gifta dig så råder jag dig...
att låta kvinnor vara kvinnor. Tyckte du om henne? Tyckte hon om dig?
Du lägger alltid näsan i blöt.
Levde man med dig skulle det tära på nerverna.
- Vad sa du? - Levde man med dig...
Den tanken får du släppa med en gång.
Bara tanken att du nämner nåt liknande.
Det kommer inte på fråga att jag gifter mig med dig.
- Det menade jag inte. - Du har antytt det en längre tid.
- Det har jag inte. - Släpp tanken med en gång.
- Sluta säga så. Det var inte det jag menade. - Det hoppas jag.
Du går åt ditt håll och jag åt mitt.
Jag är inte nån Irene Molloy, som du kan förvrida huvudet på med nötter. Utan skal.
- Bara tanken att du föreslår det. - Du missförstod.
Det får jag hoppas. Vi diskuterar det inte.
- Jag mår inte bra. - Jag serverar herr Vandergelder.
Här är en utsökt vinge.
Och några klimpar. Lätta som luft.
- Jag behöver lite luft. - Och lite inkråm.
Ytterst möra och mycket nyttiga.
Som sagt, du går åt ditt håll och jag åt mitt.
Drick lite vin, så mår du bättre.
Eftersom du nämnde det, bör jag säga en sak till.
Jag tycker om att ta hand om saker, men inte nåt så oredigt som ditt hushåll.
Så bortom kontroll och stökigt. Det får du göra själv.
- Det är inte bortom kontroll. - Jag säger inte mer.
- Ta några rödbetor. - Jag är inte hungrig och avskyr betor.
En gnällig grälsjuk själ som du är inget sällskap för mig.
Du saltar dina betor och jag saltar mina.
- Jag är inte nån av de saker du sa. - Det är du den enda som känner till.
Nej, jag vill njuta av livet.
Skaffa dig en hushållerska som lagar mat för en dollar om dan.
Det går, om man gillar kalla bönor. Jag inser nu,
att du slutar dina dar med örat vid nyckelhålet, rädd att bli rånad.
- Ät några betor. De är delikata. - Jag hatar betor.
Se, där är skillnaden mellan oss.
Hela dan har jag försökt ge dig lite livslusta,
och du skulle kunna vara charmig och trevlig om du bara ville.
- Jag vill inte vara charmig. - Men du är det. Du kan inte låta bli.
Örat vid nyckelhålet! Det är inte rätt att säga så.
- Vid din ålder borde du uppskatta sanningen. - Du pratar alltid om min ålder.
Jag vet inte hur gammal du är, men med ditt humör dubblas det snart.
Sätt dig. Innan vi byter samtalsämne måste jag säga något.
Jag hör inte på. Jag har ingen tanke på att fria.
Jag antar att du vill att jag ska fråga? Ja, ursäkta, men jag tackar nej.
Hur kan du tacka nej när jag inte frågat nånting?
Bråka inte. Du är fast besluten. Låt mig skära dina vingar.
- Jag vill inte få mina vingar skurna. - Ingen man vill det. Ingen alls.
Jag har ont i huvudet. Jag går.
Nej, danstävlingen ska just börja.
Mina damer och herrar, får jag be om uppmärksamhet.
Det är ett nöje att kunna säga, å Harmonia Gardens vägnar,
att vår danstävling ska börja.
Domarna för kvällens tävling är herr Hermann Fleishacker,
herr Llewellyn Codd,
och vår hedersgäst, fru Dolly Levi.
Sätt dig!
Damer och herrar som vill delta,
var god intag dansgolvet. Till det vinnande paret...
går det stora priset på 50 silverdollar eller en middag på Harmonia Gardens.
Femtio.
Dansa, allihop!
- Notan, herrn. - En flaska champagne till.
Se på honom. Vilken elegans, vilken talang, vilket leverne han kunde få med de fötterna.
- Horace, titta. - Var då?
- Vänta lite. - Är han inte underbar?
Det är Ambrose Kemper, så kallad konstnär.
- Ser man på. - Inte underligt han målar så fult.
- Han målar väl med fötterna. - Han vinner säkert första pris.
Ermengarde skulle se honom nu, med en annan flicka.
- Och en sån söt liten sak. - Det är skamligt, rent ut sagt.
Där dansar fruntimret Molloy med en man.
Jag tror det är en man.
Och för bara några timmar sen väntade hon på mitt frieri.
- Chockerande. - Ingen trohet kvar i världen.
Så sant. Och det är själviskt att såna som vi
inte gifter oss för att sätta ett gott exempel.
Min hatt.
- Farbror... - Min niece!
Du vanärar Yonkers.
- Tävlingen. - Jag ska ge er tävling.
Ring polisen.
Farbror Horace, vi kan förklara.
- Vad gör ni i New York? - Levererar havre.
Havre? Med min före detta?
- Du är avskedad. - Det går inte. Jag slutar.
Jag med.
- Och du är avskedad. - Det går inte. Jag slutar.
Jag med.
Ursäkta.
Horace Vandergelder. Utslagen men ändå charmig.
Kanske jag kan hjälpa er att få era jobb tillbaka.
Vad? Hur då?
Jag kan gifta mig med honom.
- Nej, det går inte. - Jaså?
- Ja. - Varför?
- Därför, helt enkelt. - Du måste ha en anledning.
Bry dig inte om nån anledning. Och tysta inte ner mig.
- Vad är det som står på? - Cornelius, snabbt!
Hör ni! Vad är det för oväsen? Vad står på?
- Håll er utanför det här. - Är allt som det ska?
- Det vet jag snart. - Unge man...
Jag försöker bara säga nånting.
Men det är för sent och ni stör freden.
Nej, det är inte för sent. Det är därför jag ropar.
I 28 år har jag aldrig gjort nånting.
Bara jobbat, lytt order, har aldrig rest. Stannat i Yonkers.
- Yonkers? - Och idag...
har det viktigaste som kan hända, och som kanske aldrig hade hänt,
hänt mig, därför att jag kom till New York och träffade den här damen.
Träffade henne i eftermiddags.
Vad pratar herrn om?
Konstapeln, jag pratar om kärlek.
Kärlek?
Unge man, försöker ni säga att efter 28 år i Yonkers...
så har ni blivit kär i den här damen på en dag?
Jag blev inte kär i fröken Irene Molloy på bara en dag.
Det tog inte så lång tid. En timme.
Till och med det är för länge. Vad är mindre än en minut?
- En sekund? - Mindre.
- Ett ögonblick. - Just det.
Just det. Lyssna nu på mig, allihop.
Snälla.
Är inte världen full av underbara ting?
Jag har förlorat så mycket. Mitt jobb, min framtid, allt det folk tycker är viktigt,
men det gör mig inget. För även om jag tvingas gräva diken resten av mitt liv,
så kommer jag vara en dikgrävare som en gång hade en underbar dag.
Herrn, var så snäll? Jag kom in sent. Precis efter...
Be Rudolph att inte oroa sig för skadorna.
Skicka räkningen till Vandergelders hö-och foderhandel i Yonkers.
- Där har du ditt liv. - Jag vill inte höra ett ord.
Utan niece, utan brud, utan expediter.
Jag är trött. Jag har ont i ryggen.
- Och det också allt. Jag hoppas du är nöjd. - Låt det vara.
Det finns bara en sak kvar att säga. Jag har velat säga det hela kvällen.
Om du ska fria till mig, aldrig - inte så länge jag lever.
Det var inte alls det, Horace. Allt jag har att säga är...
Adjö
- Adjö - Vad pratar du om?
- Nonsens. - Försök inte att hindra mig, snälla du.
Och under de kalla vinterkvällarna, Horace,
kan du krypa ihop intill din kassaapparat.
Den är lite knölig, men den ringer.
Tysta där nere, era... små monster.
Hör ni mig där nere?
Vad tusan är det här?
Varför är hönsfodret utspritt överallt?
Kom ögonblickligen upp och ställ i ordning röran.
Tack och adjö. Jag behövde er inte förut och klarar mig själv nu.
Ermengarde! Dags för frukost.
Jag vill ha tre ägg med bacon, varm gröt med grädde och majsgryn...
Det är orättvist.
Värre ändå. Det är ensamt.
Aldrig så länge jag lever.
Du går åt ditt håll och jag åt mitt.
- God morgon, farbror Horace. - God morgon.
Jaså, nu kommer ni krypande?
Jag har god lust att skicka iväg er, men jag är en god själ,
så hämta era förkläden och börja städa upp oredan.
Vi är inte här för att arbeta.
Vad?
Barnaby och jag har kommit för våra pengar.
- Vi har bestämt oss för att öppna affär. - Affär?
Och eftersom det enda vi kan är hö och foder, ska vi öppna egen handel.
Fru Levi har hittat det perfekta stället.
- Tvärs över gatan. - Hon skulle bara våga.
Hackl och Tucker AB.
Ni överlever inte en vecka.
Var är min frukost?
Jag tror du måste lära dig laga frukost själv.
Jag ger upp. Jag har gott samvete.
Man kan bara försöka skydda dårar från dårskaper.
Men, Horace Vandergelder, så sant jag lever, vad snygg du är.
Jag kommer bara förbi med din käpp, så låt mig inte avbryta.
Var ni mitt i nånting? Vad gör ni?
Vi hämtar deras pengar.
146,35 dollar.
- Plus mina 6,12. - Och mina pengar från mamma.
Just det. 52,48 dollar.
- 38, idiot. - 48... Farbror.
Om allt ni kan tänka på nu är pengar, så är kassaskåpet där uppe.
Och jag har kombinationen.
- Du stannar här. - Som du vill, Horace.
Ephraim Levi, jag ska gifta mig igen.
Jag ska gifta mig med Horace Vandergelder.
Och jag ber om din välsignelse.
Det blir inte ett äktenskap som vårt
men jag ska göra honom lycklig.
Det lovar jag dig.
Jag ska gifta mig med Horace Vandergelder och skicka ut hans pengar i världen,
för att göra allt du lärde mig.
Som du brukade säga, Ephraim: Pengar, ursäkta uttrycket, är som gödsel.
Inte värt ett dugg om det inte sprids ut, och hjälper små grödor gro.
Det är i alla fall den blivande fru Vandergelders åsikt.
Och Ephraim, jag väntar fortfarande på ett tecken från dig.
- Herr Vandergelder. - Utanför. Fram och bak.
Karsk, beskäftig, beräknande,
irriterande, frågvis, förtretlig.
Horace, jag vet att du inte är intresserad,
men jag har hittat din idealkvinna.
Jag vill inte ha nån idealkvinna.
Jag kan själv hitta min idealkvinna, och jag har gjort det, och det är du.
Jag är och förblir en idiot, men Dolly, förlåt mig och... gift dig med mig.
Nej, Horace, jag...
- Jag vågar inte. - Vad menar du?
Du vet lika väl som jag att du är Yonkers mest framstående invånare,
och din fru måste vara nån betydande.
Du är det. Du är en underbar kvinna.
Ja, men tror du verkligen att jag klarar av...
att vara utan fina kläder och dyrbara smycken,
för att istället vara halva stans välgörarinna?
Med andra ord, att göra dig heder?
Alla vet att du klarar av allting.
Förresten, här är pengarna jag lånade igår.
Behåll dem.
Jag trodde aldrig jag skulle få höra dig säga det.
Det är en dålig affär att låta Cornelius sätta upp eget mittemot.
- Det var din idé. - Bäst du gör honom delägare.
Så kan Barnaby få Cornelius gamla jobb.
Så kan vi alla dansa på Ermengardes bröllop.
Du går för långt. Jag vägrar. Förresten kan jag inte dansa.
- Låt gå, jag dansar. - Ursäkta mig.
- Jag sa på utsidan. Sätt igång. - Vad är det som händer?
Ingenting, jag tänkte bara måla om luckorna i skogsgrönt.
- Skogsgröna luckor? - Inte för det behövs,
men karln har just satt upp eget och behöver komma igång.
Jag har alltid tyckt att pengar, ursäkta uttrycket, är som gödsel.
Inte värt ett dugg om det inte sprids ut och hjälper små grödor gro.
Tack, Ephraim.
Underbara kvinna.
Översatt av Visiontext: Ingrid Tonkin
SWEDISH